Френско – османски отношения XVI – XVII век
През XVI век в Европа се издигат две могъщни империи, с планетарни амбиции, които мерели ръст на историческата сцена - Свещената Римска империя и Османската империя. Противоречията между тях се превърнали в основен възел на политическите и военните взаимоотношения между Изтока и Запада.
След завземането на Константинопол ( 1453г. ) родената преди около 150 години Отоманска империя, под водачество на Сюлейман Велики ( 1521-1566г. ) става заплаха за Европа. След като завзема Белград през 1521г., Сюлейман напада Унгария, удържа победа при Мохач в 1526г. и установява турско владичество на Балканите. През 1529г. е обсадена Виена, на друг фронт турците се обединяват с берберските корсари от Северна Африка, предвождана от прочутия Барбароса.
Християнските нации си дават сметка за опасността. Готови са да се бият с врага, но реагират безредно, според случая и в зависимост от интересите си. Причината е, че Европа не е единна по отношение на турците. И турците, и схизмата на Лутер застрашават пряко Хабсбургите. Дори политиката на Карл V е продиктувана от безпристрасни и световни идеии – да се запазят шансовете и единството на Западната цивилизация, или от по-егоистични подбуди – да се запази първостепенната позиция на Авсртийската династия.
Двата елемента се преплитат. Съмнявайки се в истинските намерения на императора, всеки реагира в зависимост от преценката си за националния интерес. Идеята за кръстоносен поход се превърща в анахроничен идеал ( отживеалица ) – тя вече не може да увлече народите.
Франсоа I принуждава папа Лъв X да подпише в Болоня пре 1516г., конкордат относно френската църква, който дава на краля правото да се разпорежда с нея.
През 1519г. за трона на Свещената Римска империя кандидатствали испанският крал Карл V и кралят на Франция Франсоа I, като и двамата обещавали да мобилизират всички сили на Европа срещу османците. Изборът на император бил проведен на 29 юни 1519г. във Франкфурт на Майн. За император бил избран Карл V, Франосоа I чувствайки се разочарован обявява война на Хабсбургите.
С тази война Европа е разделена на два фронта, а това е от голяма полза за османците.
Възниква коалиция между Карл V, английският крал Хенри VIII и папата, които се обединяват срещу френския крал. Австрийските войни превземат Милано и побеждават французите, при Биока на 24 юни 1522г. Последвало нахуване в Прованс и войските на фенските противници обсаждат Марсей. Франсоа започва остра контраатака, която довежда до върщането на Милано в негови раце ( октомври 1524г. ).
Кампанята му обаче завършва трагично с поражението при Павия на 24 февруари 1525г., той е пленен, а после откаран в затвора в Мадрид. Французите потърсили помощта на османците. Османците виждали френският съюз като средство за предотвравяне на господството на една единствена сила Европа.
През януари 1526г., за да бъде освободен Франсоа I приема исканията на испанците, а именно да свали френския сюзеренитет от Фландрия и Артоа, да се откаже от всичките си претенции в Италия и да предаде Бургундското графство на Хабсбургите. След време Франсоа е освободен и най-безцеремонно нарушава всички споразумения. Той се аргументира, че условията на договора са били наложени чрез диктат, а не са полод на споразумение, и че затова не е длъжен да ги спазва. Той привлича папа Климент VII, Венеция и Милано в така наречената Лига на коняка, за съпротива срещу имперското господство в Италия.
Желанието на Сюлейман да превземе Унгария се вижда в двата похода, които организира срещу нея.
Първият е на 28 август 1526г. Той се срещнал с унгарските войски в блатистата местност край Мохач. За два часа трудно подвижната бронирана унгарска кавалерия била пометена от оръдията на султана и от неговата много по-подвижна армия.
Крал Лайош III загинал в битката. Унгарските поддържаници на Хабсбургите избрали брата на Карл V, ерцхерцог Фердинанд за крал на Унгария и на следващата година той окупирал Буда и изгонил Сапояй. Тъй като войските на Фердинанд отново обсадили Буда, това принудило Сюлейман да потегли на 25 април 1532г. на нов поход срещу Унгария. Османската армия пристигнала там през септември. Тя не могла да преодолее съпротивата на южноунгарските крепости и войната придобила позиционен характер. Страхът от наближаващата зима принудил Падишахът и армията му да се завърнат в Истанбул.
С посредничеството на Полша между Фердинанд и Сюлейман започнали преговори, които завършили със сключването на мирен договор на 22 юни 1533г. Фердинанд признал султана за “баща и сюзерен”, заклел му се във вярност и се задължил да му плаща данък за онази част от Унгария, която окупирал след Мохач.
По времето в което Сюлейман I иска да завладее Унгария, френската армия напада Неапол, но скоро е принудена да се предаде след смъртта на командира Одет дъо Лотрек на 16 август 1528г.
Друга френска армия е победена край Ландирано в Северна Италия на 21 юни 1529г., което води до бърз мир в Камбре – той е известен като “Мирът на дамите”, защото е договорен от Мария Австрийска, Маргарита Австрийска – лелята на Карл V, Луиза Савойска – майката на Франсоа I и Луиза Люксембургска.
През 1529г. Карл V пристига в Италия, среща се с Климент VII в Болоня и на 29 февруари 1530г. получава от него желаната корона на лангобардските крале. Тази церемония е последна по рода си, тъй като Наполеон сам се коронясва в парижката св. Богородица в присъствието на папа Пий VII. За Карл V тя означава, че от обикновен крал на римляните той става истински император.
Карл V успява да принуди Франсоа I отново да приеме клаузите от Мадрид, но все пак новото е, че вдига претенциите си от френските области Прованс, Бургундия и Лангедок. Въпреки това съперничество между двамата суверени не свършва дотук. Скоро Франсоа I се обърща към турците, той подтиква Сюлейман да атакува Генуа. Целта е съюзните флоти на Турция и Франция да прекъснат вързката между Барселона и Генуа, която е от жизнена важност за императора. От тогава датират официалните отношения между Турция и Франция, които през 1536г. завършват с подписване на съюзнически договор.
Султанът бил готов да даде на французите като приятелска нация свобода на търговията в рамките на империята и военно сближаване, насочено срещу империята на Карл V.
Посланиците сключили устно политическите и военните клаузи по договора и двете страни ги държали в тайна. Съюзните войски и флоти на султана и на Франция извършват множество съвместни операции в средиземноморието. Това съглашение скандализира Европа, във Франция също са шокирани от този противоестествен съюз между християни и неверници, но политическите интереси вече изместват идеологическите съображения.
Карл V обвинява Франсоа, че е предал християнството и в присъствието на папата и на френския посланик предлага дуел с шпага или нож на неутрална територия. Франсоа I не отговаря. Французите убедили падишаха, че той би могъл да доведе войната до успешен край само ако нападне Карл V в Италия. Французите трябвало да нападнат Северна Италия, а османците Южна.
Османско-френският съюз дал на Карл V обилен материал за пропаганда в западния християнски свят. През 1536г. Франсоа атакува Савоя и завладява Пйемонт. Карл V настъпва до Екс и се върща, защото нямал средства да продължи битката. През 1537г. Сюлейман докарал армията си във Валона (Албания) и блокирал венецианските пристанищта там и на остров Корфу, за което френският флот помогнал. Скоро обаче османската блокада на острова била свалена. С посредничеството на папа Павел III, тази безсмислена война е прекратена с примирието в Ница, юни 1538г. потврдено от лична среща между двамата владетели в областта Камарг в Франция. Добронамерността между двамата владетели не трае дълго. Франсоа I нарушава мира през 1541г. 
Под подстрекателството на французите, Сюлейман се обърнал към протестанските князе, като в писмо настоявал те да продължат да си сътрудничат с Франция срещу папата и императора. Той ги уверил, че ако османската армия влезе в Европа, той ще даде амнистия на князете. Османският натиск между 1521-1555г. принудил императора да даде концесии на протестантите. Това било фактор за окончателното официално признаване на протестанството.
Първоначално Лутер и неговите последователи сладвали пасивна политика, но когато османските армии настъпили срещу империята, протестантите не се поколебали да подкрепят императора с военна и финансова помощ.
Нападението срещу Корфу и включването на Франция в спора за надмощие в Източното средиземноморие, спомогнали за сплотяването на Венеция, Испания, Папата и Австрия в общ антиосмански съюз през февруари 1538г. Те се надявали, че към тях ще се присъединят и други християнски владетели. Планът се провалил. Флотата на Барбароса унищожила християнските кораби и османците останали господари в Средиземноморието.
През 1541г. Фердинанд се връща в Унгария, там заварва османски войски и той е принуден да сключи пет-годишно примирие на 19 юни 1547г., но три години по-късно отново избухнала война.
На френския престол се възкачил новият крал Анри II. Той осъзнал необходимоста от подържането на съюза с османците в борбата срещу Карл V. Съюзът на Франция бил крайъгълният камък на османската политика в Европа.
Войните водени между Сюлейман I Великолепни и хабсбургите през първата половина на XVI век, съществено прекроили картината на Европа в полза на османците. Към империята били присъединени плодородните равнини на Унгария. Преднадлежало им и почти цялото Източно средиземноморие. В ръцете им се съсредоточили грамадни военноикономически ресурси.
Сравнително често може да се срещне твърдението, че през управлението на Сюлейман, Франция и Османската империя са били съюзници. Причината за това е бил общият враг – Хабсбургската монархия. Тук не се поставя логиката на този аргумент, че общите врагове не във всички случаи предопределят идентични интереси. Тук не бива да се забрави, че във вътрешнополитическото поведение на Франсоа I има и противохабсбургски и антиосмански моменти. Предположението, че още от XVI век съществува съюзен договор между Франция и Османската империя трудно може да бъде прието за доказано. Без съмнение между Франция и Османската империя съществуват “специални отношения” особено през 40-те години на XVI век. Би било неточно да се направи обобщаващо заключение, че тези страни са били съюзници.
Интересно е да се установи, че през периода на XVI век европейските държави не се възползват и не търсят помощта на османците срещу собствените си християниски врагове. Това се е считало като “нехристиянско”.
От казаното досега, може да се направи изводът, че няма основания християнските държави в Европа и Османската империя да бъдат разглеждани за времето от XVI до края XVII век в рамките на една обща политическа система, ръководена от еднакви правила и принципи.