Новите държави в Югоизточна Европа през XIX век

Румъния

	Модернизирането на държавата и на обществото, съчетано с чуждестранен протекторат (руски), ускорява изграждането на румънско национално самосъзнание, в което вече заляга идеята за обединение на княжествата. То се развива в средите на дребните боери, жертви на развиващия се в селата капитализъм, и сред незначителната буржоазна прослойка, формираща се след установяването на свободна търговия. Представителите на тази прослойка изпращат синовете си на Запад, за да осъществят мечтата си. Между 1835-1846г. в Париж се образува "Румънски национален кръжок"  - искат обединена румънска държава Молдавия - Влахия, която да е независима от Русия и от ОИ, с конституционно правителство като това във Франция от времето на Юлската монархия. 
	Идеите им намират отзвук в градските среди. Още през 1838г. в Молдова и във Влахия се основават тайни общества, например Фрация (Братство) в Букурещ. Същевременно се оживява и културният живот. Към първите вестници, които се появяват през 1829г. под руски контрол, през 1837г. се прибавя и букурещкият всекидневник “Romania”, чието наименование вече представлява цяла програма, а през 1840 г. Когълничану публикува в Яш списанието Dacia literara (Литературна Дикия), което, придружено от богата театрална дейност с патриотичен характер, превръща молдовската столица във втори център на румънския национализъм.
	Отзвукът от Парижката революция от февруари 1848г. в княжествата е още по-силен заради участието в нея на членове на румънския Кръжок.
Раздвижването на масите започва в Молдова на 27 март с. г., когато А. Й. Куза, М. Когълничану и няколко бивши „парижани" прочитат пред събралите се в Яш няколко хиляди души петиция до княз М. Стурдза и те я одобряват с въодушевление. В нея се искат лични свободи, избор на правителство, което да отговаря за действията си пред НС, организиране на милиция, основаване на национална банка, премахване на цензурата, тоест все мерки, почерпени от френския модел. В петицията обаче не се казва нищо за съдбата на селяните, нито за обединението с Влахия. Всъщност, исканията се ограничават до изложената в Органическите устави реформа, на които се позовава петицията, за да не се дразнят руският и османският протектори.
	Във Влахия избухнала истинска революция, дело на Бълческу, Брътиану и Росети, наскоро върнали се от Париж; към тях се присъединили и либералните боери. Те основали в Букурещ Революционен комитет, който приема програма близка до тази на молдовците, но разликата е, че в тяхната се настоява за премахване ангарията на селяните и за раздаване земи на бездомните. Началото на Революцията било определено за 9 юни: на този ден е свикано събрание в Излаз (на р. Дунав) и пред многобройна тълпа е прочетена програма, известна като "Излазка прокламация". В нея към предишните искания се прибавя и това за премахването на чуждестранния протекторат, за избор на княз от събрание, представляващо цялото население, за еманципиране на евреите и циганите. Веднага било съставено временно правителство, а след два дни вълнението обхванало и столицата. 
	Княз Г. Бибеску приема прокламацията, назначава правителство, в което участват ръководителите на движението Бълческу, Росети, Голеску, после абдикира и отива в Австрия. На 14 юни двете правителства - от Излаз и от Букурещ - се сливат под председателството на митрополит Неофит. Вълненията в столицата не стихват. Един от големите градски площади се превръща в „Поле на свободата", където народът се събира,  за да прокламира предложените от правителството мерки: приемане на синьо-жълто-червения трикольор, премахване на благородническите титли, създаване на национална гвардия, премахване на смъртното наказание. Френският пример се налага все повече.
	Но опозиционните настроения веднага се появяват - както с интеграцията на селяните, така и със собствеността над земята. По тези въпроси общественото мнение се разделя на либерали и консерватори. Искащите обединение на двете кралства дори изнасят прокламация, озаглавена "До нашите братя в Молдова".
	Междувременно османци и руси подготвят своята намеса. Армията на султана е готова да премине р. Дунав още на 13 юли, а царят осъжда революционните вълнения и се противопоставя на обединението в писмо. 
	Страните окупаторки - Турция и Русия, се заемат с възстановяването на конституционния ред. Това е и целта на конвенцията от Балта Лиман (в близост до Истанбул), която променя в рестриктивен смисъл Органическите устави. Двете ВС вземат решение за назначаване на князе на кралствата за срок от 7 години; "Общите народни събрания", са заменени с "дивани", чиито членове се посочват от князете. Султанът и царят се споразумяват да назначат за княз на Влахия Барбу Димитрие Щирбей, а Григире Александру Гика в  Молдова. Те са последните владетели на двете княжества, които под контрола на протекторите си, провеждат реакционна социална политика, утвърждавайки отношенията между земевладелците и селяните, чрез аграрните закони от 1851г.
	Неуспехът на революциите от 1848г. в румънските земи се дължи на установеното между Русия и ОИ империя разбирателство. Едно евентуално скъсване на отношенията им несъмнено би подпомогнало амбициите на румънските патриоти. 
	Втората източна криза - Кримската война (1853-1856 г.) представлява за тях идеална възможност да осъществят въжделенията си. Естествено румънският въпрос не е пряка причина нито за кризата, нито за войната. Въпреки известни усилия от страна на цар Николай I, англо-руското противопоставяне по отношение на „болния човек" си остава тотално. 
През януари 1853г. в Истанбул започват сложни преговори, на които руският пратеник Меншиков излага извънредно големите изисквания на своята страна. По същото време към Дарданелите се отправя изпратеният от Лондон английски флот, към който скоро се присъединяват и френски кораби. 
През юни 1853г. царят за пореден път заповядва на войските си да завземат Молдова. Високата порта протестира, населението в Истанбул проявява войнствен плам, а Великите сили - Англия, Франция, Австрия и Прусия се опитват в продължение на три месеца да стигнат до компромис. Но на 4 октомври 1853г., изправен пред отказа на Русия да се изтегли от Молдова, султанът обявява война на царя и по р. Дунав се завързват престрелки. На 30 ноември 1853г. една руска ескадра унищожава османския флот пред пристанището Синоп. След провала на нова посредническа мисия на събралите се във Виена Велики сили, Англия, Франция и Турция подписват съюзнически договор, изискващ изтеглянето на руските войски от княжествата преди една определена дата; в противен случай трите сили заявяват, че ще се смятат в състояние на война с Русия, а Австрия им обещава сътрудничеството си.
	Втората Източна криза приключва с половинчат успех за румънските патриоти: Молдова и Влахия остават разделени, въпреки че френският министър на външните работи граф Валевски се обявява за обединението им. През юли 1856г. князете подават оставка и са заместени от регенти (каймаками), назначени от Високата порта, за да подготвят изборите за „диваните ad hoc". Те са проведени през юли 1857г. в Молдова, но резултатите им са оспорвани. Франция, към която впоследствие се присъединяват Русия, Прусия и Сардиния, протестира пред Високата порта и е подкрепена от Лондон.
	Двата „дивана ad hoc",които са избрани, работят от септември до декември 1857г. В Молдова Когълничану представя веднага проект за обединение на двете княжества в една държава, наречена Румъния, на чиито престол да седне чуждестранен княз от някоя царстваща в Европа династия. Според този проект новата държава трябва да бъде конституционна монархия, опираща се на система от избрани представители, а независимостта ѝ да бъде гарантирана от седемте велики сили, подписали Парижкия договор. Проектът е гласуван и приет с 86 гласа „за" и само 2 „против".
Дебатите са оживени и трудни, но довеждат до сключването на споразумението от 7 август 1858 г., с което се дава нов статут на княжествата. Те образуват вече Обединени княжества Молдова и Влахия, като всяко от тях има свой местен княз, правителство и избрано народно събрание, но са с обща съдебна палата. Високата порта си остава техен сюзерен и трябва да одобри избора на съответния княз.
	НС на Молдова единодушно поставя на княжеския престол Александру Куза, с което обединението с Влахия се осъществява дефакто. Остава тези действия да бъдат одобрени от ВС. Наполеон III предлага посредничеството си. През април 1859г. е свикана конференция в Париж, на която обединението на двете Дунавски княжества е подкрепено и признато от Франция, Англия, Прусия и Сардиния, Австрия също се присъединява, макар и малко по - късно, само ОИ се бави с одобрението си до септември с. г.
Все пак това обединение на Влахия и Молдова е прието и световно признато от всички ВС. Така Втората Източна криза завършва с раждането на нова християнска държава на Балканите - Румъния, произлязла от обединението на две васални на султана княжества.
Осъщественото през 1859г. обединение на Влахия и Молдова всъщност почива само върху личността на избрания - Александру Куза. Трябва да се чака ферманът на султана от 20 ноември 1861г., за да бъдат обединени правителствата и армиите в Обединени княжества, които могат да съществуват като такива само докато властва избраният съвместно княз.
	Политическият живот се съсредоточава около създалите се две групировки: консерватори, обединяващи едрите земевладелци, които заради високия имуществен ценз доминират в избраните народни събрания, и либерали, произлезли от малобройната градска буржоазия - държавни служители и хора, упражняващи свободни професии, - които искат да бъдат осъществени докрай революционните програми от 1848г., включително и с провеждането на аграрна реформа в полза на селяните.
	В новата държава се провеждат редица реформи, за уреждане политическия ѝ живот. Първата и най-ефектната от тях е приемането на Закон за секуларизация на посветените земи, тоест на онези земи, които набожни хора са дарявали в продължение на векове на големи манастири в чужбина.
	Конституцията от 1-13 юли 1866г. създава държавна рамка от западен тип, която наред с увлечението към френския културен модел ще прикрие специфичните балкански черти на новата държава.

Гърция

	Ограничена на север от граница, която се простира от залива Арта до този на Волос, независима Гърция обхваща Пелопонес, Ливадия (обединяваща всички територии на север от Коринтския залив), островите Евбея и Цикладите: общо 50 000 кв. км.
	За Гърция от 1833г. може да се говори като за "държава-придатък", която може да се превърне в привлекателен полюс за патриотите. Колкото до фанариотите от диаспората, тази бедна държавица няма с какво да прелъсти търговците, свикнали със западния начин на живот и култура. Що се отнася до гърците в Истанбул, точно това е причината за някои загуби - социални и икономически, дори отдават антигръцките бунтове (1821-1822г.) на тези настроения. Селяните, т.е. по - скромното съсловие, емигрират в продължение на няколко години в съседните територии - Тесалия или Македония - останали под османска власт, но пощадени от войната. През 1850г. пътешественикът А. Убичини отбелязва, че гръцките села в Турция са процъфтяващи, за сметка на намиращите се на територията на Гърция. Разочарования и неуспехи лежат и в основата на зародилата се "Велика идея" (Megali idea), която смесвайки спомените от античността и мечтите за ВИ, се превръща за по - малко от век и половина в програма на политически иредентизъм. 
	Монархът, който дебаркира в Навплион, е едва осемнадесетгодишен. В двора на своя баща Лудвиг I - от династията Вителсбах, Ото (Отон) опознава романтичната атмосфера на прогръцки настроените кръгове в Бавария, но не знае нищо за истинското положение в гръцките земи. Баща му избира за него регентски съвет, председателстван от граф Йосиф фон Армансперг (1787-1853г.).
Освен тримата регенти в Гърция пристигат и баварски чиновници, със задача да положат основите на администрацията, както и 3500 войници - немски и швейцарски наемници.
	Взаимното приспособяване между чуждоземния държавен строй и гръцкия народ върви извънредно трудно.
	 Касите са празни, заплатите на войниците и чиновниците не са изплатени, затова съветът се обръща към Великите сили. Но по този начин те се превръщат в съдници на обществения живот в Гърция. Традиционните „клиентели" на благородническите семейства приемат формата на политически партии, които сами се определят като „руска“, „френска“, „английска“. Към личните интереси на своите лидери те добавят, за да привлекат поддръжници, външнополитически ориентации: всяка настойническа Велика сила е представена като най-добрата, най-способната да помогне за осъществяването на Мegali Idea. „Руската“ партия твърди, че е наследница на Каподистрия и се ръководи от Теодор Колокотронис, силният човек на Пелопонес. Той подчертава верското братство, съществуващо между Гърция и Русия и припомня политиката на царя до Одринския договор, за когото ОИ е основният враг. „Френската“ партия черпи сили от Ливадия, където е и базата на нейния водач Йоан Колетис, бивш лекар на Али паша Янински. Колетис заявява, че е твърд поддръжник на Френската революция и не крие възхищението си от Наполеон, но се оказва голям демагог и твърде продажен човек. „Английската“ партия се ражда последна, защото Великобритания постоянно защитава целостта на ОИ, но Палмерстон съумява да привлече Александър Маврокордато, произхождащ от могъщо фанариотско семейство в Истанбул: образован и амбициозен, той възнамерява да въведе в Гърция английския модел, за да я превърне в модерна държава. Чрез тези партии трите велики сили се намесват без свян в гръцките работи и именно техните посланици са тези, които налагат и свалят правителствата през четиридесетте години на XIX век. Така че още в началото политическият живот в Гърция се организира на доста нездрави основи.
За да се възстанови сигурността в страната и да се води борба против бандитизма, е необходима армия, както и жандармерия.
 Първоначално регентството обявява обща амнистия със задна дата (от 1821г.) и я допълва с много строг закон против новите престъпления. Бившите войскови единици, съставени от редовни и нередовни военнослужещи - около шест хиляди души са разформировани и са заменени от десет батальона „еезони“, в които са включени и част от ветераните.
Организацията на администрацията е една от най-спешните задачи. 
Наистина, още когато се води войната за независимост, са правени опити да се изгради йерархия от провинции, градове, села и през 1829г.Подистрия разделя Пелопонес и островите на 13 епархии, но допуска грешка, като поставя начело на тях фанариоти или гърци, приети зле от местното население. Регентството създава десет провинции (номос), подразделени на „епархии“ и на „демеси“, чиито ръководители са назначени до един от Централната власт. 
Регентите трябва да се справят и с църковния проблем, още по-деликатен, понеже различната им религиозна принадлежност издълбава пропаст между тях и поданиците им. Младият крал и Фон Армансперг са католици, регентът Фон Маурер е протестант, а и самата Бавария живее от 1818г. под конкордатен режим, разделящ църковните от държавните дела. Гръцката църква е фактически независима от патриарха в Истанбул още от 1821г., когато под натиска на Високата порта, той отлъчва цялото гръцко висше духовенство. Гръцката църква се обявява за автокефална, а ръководството ѝ се поверява на синод, чиито членове трябва да бъдат назначавани от краля. Оставени са да съществуват само осемдесет и два мъжки и три женски манастира. Тази реформа обаче се сблъсква със силна вътрешна съпротива и патриархът отказва да приеме гръцката автокефалност. При все това под егидата на руския посланик в Истанбул започват дискусии, които приключват през 1850г.  със споразумение. То е потвърдено с гръцки закон от 1852г., който като поверява върховното управление на Църквата на Синод, председателстван на Атинския митрополит, а не от краля, я превръща отново във власт, редом до светската. Тази реформа несъмнено налага своя отпечатък върху Обществения и политически живот на Гърция. През 183г. Отон е обявен за пълнолетен и той веднага премества столицата си в Атина.
Земеделието, осигуряващо прехраната на три четвърти от населението, е съсипано от войната: маслиновите и лозовите насаждения на някои места са унищожени, а другаде са напълно изоставени. Колкото до търговията, тя си остава в ръцете на гърците от диаспората и почти се изплъзва на тези от кралството. А финансовите нужди са толкова големи и спешни, че се запазва облагането на селяните с османския десятък в натура, както и начинът на събирането му от „чифликчии“, които, макар че вече са гърци, продължават да вършат всички порицавани от векове злоупотреби.
Обнародваната на 18 март 1844г. конституция поставя началото на „конституционния период" от царуването на Отон. Той се отличава с особено остри полемики и с министерска нестабилност, превърнала се в една от характерните черти на Гърция. Четиринадесет министър-председатели се сменят за осемнайсет месеца и ръководителите на партии влизат във властта и излизат от нея тъй, както конете на манежа в цирка, в резултат на безброй избори, белязани с насилие и скандали. 
	Във вътрешен план още от обявяването на независимостта възниква проблем, оказал се извънредно тежък, тъй като засяга съдбата на половината гърци, а именно проблемът за „националните земи“. В случая става дума за османските владения - чифлици, тимари, хасове, вакъфи,  изоставени от своите прогонени или избити собственици. Те представляват почти една трета от обработваемата площ на независима Гърция и още от началото на войната съдбата им е обект на силни апетити от различни страни.
В културната област още през 1837г. Отон основава Атинския университет. Неговите неокласически сгради подновяват традицията на сградите от V в. пр. Хр., но много от преподавателите в него са с немски произход. Това завръщане към античността поражда безспирни кавги по въпроса за езика. Катаревусата на Кораис се утвърждава като книжовен език и се отдалечава все повече и повече от димотики, тоест народния говор, донесъл успех на поемите на Ригас.
След три десетилетия независимост гръцката държава все още е твърде слаба. Раздирана от политически борби и от огромни финансови затруднения, единственото богатство на тази малка бедна страна е стратегическото ѝ положение в Средиземно море, върху което ревниво бдят Великите сили.

Сърбия

За седемнадесет години упорита борба, подкрепена с големи бакшиши, Милош превръща Сърбия в автономна политическа цялост, чийто ръководител е самият той: съдържанието ѝ е сръбско, но моделът - „турски". Князът се установява в Крагуевац, облича се и живее като паша, обкръжен от семейството си и от ръководителите на администрацията, които смята за свои слуги и които не се колебае дори да бие с пръчки. Чужда му е каквато и да било конституционна идея и Събранието - Скупщината, което той свиква няколко пъти, за да му съобщи важните си съобщения, всъщност представлява събрание на назначените от него управители на нахии и на основните села. До 1833г. Сърбия на Милош всъщност представлява голямо имение, принадлежащо на княза, администрирано по патриархален начин, опирайки се на традиционната селска йерархия, а не на написани закони.
На фона на напредъка на Европа, Сърбия изглежда като архаизъм. Хатишерифът от 1830г. предвижда князът да управлява съвместно със Съвет и Събрание. Милош обаче изобщо не държи сметка за тези предписания. Затова, веднага след издаването му, всички недоволни - завиждащи първенци, бити с пръчки управители, разорени от монополите на княза търговци, без да забравяме и рода на Карагеоргевичите, се обявяват за изработване на конституция (устав).
Един опит за бунт през декември 1834г., подтиква княза към действия: той натоварва своя секретар Димитрие Давидович - просветен унгарски сърбин, със задачата да състави нейния текст. Черпещ идеи от ревизираната френска харта от 1830г. и от белгийската конституция от 1831г., проектът е ратифициран от една велика Скупщина с повече от четири хиляди членове. Консервативните правителства във Виена и Санкт Петербург обаче се обезпокояват от „републиканския дух“, който сякаш долавят в проекта, а Истанбул дори не желае да чуе да се говори за предвиденото в него „Министерство на външните работи“. 
За да ги неутрализира, Милош обнародва четири реформаторски акта, гарантиращи личната свобода, свободата на търговията, премахването на селската ангария и преобразуването на данъка. През ноември 1837г. е назначена комисия, която трябва да изработи конституция, но работата ѝ не напредва. В края на краищата са съставени няколко проекта и Великите сили - Австрия, Русия, Англия - решават те да бъдат разгледани от техните представители в Истанбул. По съвета на Ходжес, Милош приема това посредничество и един окончателен текст е изработен на среща между посланика на Русия и току-що назначения министър на външните работи на Високата порта. Според него князът трябва да поделя властта си със Съвет, състоящ се от 17 пожизнено посочени членове, които  да назначават и уволняват министрите; Скупщината е премахната въпреки протестите на Милош, който се надява да използва народното представителство срещу първенците от Съвета. Народът нарича тази конституция от декември 1838г. „Турска конституция“, но всъщност става дума за текст, който съответства на руските интереси, изразени в „Органическите устави“ на Дунавските княжества: да се подели властта между княза и олигархията, без участие на народа в нея. Сформирането на Съвета предизвиква остър конфликт с княза, който напразно се опитва да вдигне на бунт „своите“ селяни. Изолиран и обезсърчен, на 13 юни 1839г. Милош абдикира в полза на своя син Милан.
Годините на борби около изработването на Устава обаче не са загубени за Сърбия. Князът довършва сформирането на администрацията с помощта на сърбите от Унгария: през 1839г. те са 672 души, 201 от които работят в полицията и за модел очевидно им служи бюрократичната уредба на Хабсбургската империя. В религиозно отношение той полага основите на независима Сръбска църква на базата на хатишерифа от 1830г. През януари 1832г. е подписано споразумение с Патриаршията във Фенер, което възлага „на княза и на народа“ да избират митрополита и владиците, превръщайки архиепископа на Белград в „митрополит на цяла Сърбия“ и свеждайки властта на Вселенския патриарх само до потвърждение на този избор. Така Сръбската църква става национална, зависеща от княза, по чието нареждане собственият му секретар е избран за първи митрополит: през 1833г. Павле Йованович се превръща в митрополит Петър (1833-1859 г.).
Един от най-трудните проблеми, с които князът се сблъсква е този за съдбата на изоставените от турците земи, но с тази значителна разлика, че в Сърбия незаетите площи и горите са много обширни. Още след Второто въстание сръбските селяни си присвояват земите на бейовете и на спахиите и се смятат за техни пълновластни собственици.
За да увеличи населението, а оттам и ресурсите на княжеството, Милош провежда политика на колонизация, като не се колебае да си присвои земите, смятани традиционно за селска общинска собственост. Самият той заграбва имперски земи, на които отглежда през 1832г. повече от сто и петдесет хиляди свине. Освен това той запазва османската система на ангария за поддържане на пътищата и мостовете, но се възползва от този вид безплатен труд на селяните, за да му обработват онези владения на султана, които вече са станали негова собственост.
 Когато обаче след 1830г. Милош започва да чувства как нараства съпротивата на първенците, които се стремят да станат боляри - едри земевладелци (както в Дунавските провинции), решава да им подложи динена кора и да спечели благоразположението на селските маси, тоест на 95% от сръбското население, чрез нови аграрни закони от 1835 и 1836г. С тях се утвърждава общинската селска собственост върху горите и зоните за пасбища и се забранява присвояването им от частни лица. По този начин на селяните се гарантират макар и минимални, необлагаеми и неуловими от кредиторите приходи. Тези мерки стабилизират сръбското селячество и превръщат страната в демокрация от дребни собственици. 
Неграмотният княз се отнася с недоверие към образованите, но същевременно разбира ползата от него за организирането на една държава. Затова той насърчава известно развитие на образованието, което обаче върви бавно и закъснява. През 1815г. в пашалъка съществуват само три частни училища, но през 1839г., когато Милош абдикира, в Сърбия се наброяват 72 първоначални училища, 3 лицея с два и 1 лицей с пет класа в Крагуевац, към които се прибавят и белградската Велика школа, превърнала се в лицей, както и голямата Семинария в митрополията. 
Пресата представлява за княза само средство за пропаганда. Следвайки традицията на князете, той не се поколебава да се обърне към големия немски историк Леополд Ранке, за да публикува с помощта на Вук Кара-Дйсич брошура, посветена на „Сръбската революция". 
Абдикацията на княза е последвана от едномесечна агония на най-големия му син Милан, страдащ от белодробна туберкулоза. Назначено е регентство, което управлява страната до момента, когато Високата порта одобрява за княз най-малкия Милошев син - Михайло (1829-1868 г.), тогава едва седемнадесетгодишен. Конституционалистите начело с Милошевия противник Тома Вучич-Перишич и с младия Илия Гарашанин доминират, докато привържениците на Обреновичите се групират около семейството на княза. Две зараждащи се политически партии се противопоставят една на друга и техните борби се превръщат в основно съдържание на управлението на един княз, чиито действия са изпреварвани от събитията. Военен преврат, организиран от Вучич-Перишич, принуждава Михайло да избяга в Австрия през нощта на 25 срещу 26 август 1842г. Свиканата по спешност Скупщина избира единодушно за княз сина на Карагеорги - княз Александър Карагеоргевич (1806-1885г.), който от 1813г. живее в изгнание.
Смяната на династията само потвърждава властта на олигархията на Съвета, чието господство налага своя отпечатък върху историята на Сърбия до 1858г. Съветът се опира на централизиран административен апарат, който създава градска буржоазия, все още най-често произхождаща от Австрия и чийто идеал си остава монархията на Хабсбургите. Затова първата ѝ грижа е да се дадат на Сърбия онези писани закони, които липсват при Милош. Така е разработен Гражданският кодекс от 1848г., черпещ вдъхновение от австрийския кодекс. Той установява правила за собствеността, като по този начин създава здрава основа за поникването на капитализма. От своя страна, създадената през 1858г. нова организация на правосъдната система слага край на патриархалните правила. Втората грижа на Съвета е да създаде военна сила, но това противоречи на хатишерифите от 1830 и 1838г. Той изгражда редовна армия, чиято мисия се ограничава до вътрешните дела, разполага само с два батальона и с шест оръдия. Първата цел на вложените усилия в образованието е то да отговаря на нуждите на администрацията. За двадесет години броят на училищата се увеличава петкратно, на основата на Белградския лицей се заражда университет, а създаденото през 1848г. първо Сръбско научно дружество се превръща в предшественик на днешната Сръбска академия на науките. През 1847г. отварят врати Националният музей и Националната библиотека. Ако добавим и факта, че през 1843г. е организирана гражданската поща.
 След 1848г. и след революциите в Австрия и Унгария, започва либерално брожение, чиято цел е възстановяването на една отговорна пред народа Скупщина. Колкото и парадоксален да изглежда, но съюзът между верните привърженици на стария княз и либералните, възпитани в Париж интелектуалци, все пак подтиква правителството да свика Национално събрание, т. нар. Андреева скупщина, довела на 11 декември 1858г. до бягството на Александър и до извикването на княз Милош.
Милош анулира конституцията от 1838г. и премахва йерархията на чиновниците. С подкрепата на селските маси второто му князуване се превръща в реакция на създадената в страната бюрократична система. Но след двадесет месеца (през септември 1860 г.) той умира, като междувременно е издействал от Високата порта синът му да бъде признат за княз, а титлата му да се предава и на неговите наследници.
Михайло се връща във властта, натрупал богат опит. Управлението му (1860-1868г.), съвпадащо с голямото движение на на националностите в Европа - италианското обединение, немското обединение, австро-унгарския компромис, оставя траен белег на Балканите изцяло чрез външната политика, водена от неговия министър Илия Гарашанин (1812-1872г.), който е във властта от 1862 до края на 1865г.
 Във вътрешен план се забелязва опит да бъде установена авторитарна монархия, опираща се (както по времето на Александър) на администрацията и на армията, но вече освободена от настойничеството на Съвета. Със закон от 1861г. той е сведен до обикновен консултативен орган: князът назначава министрите, които са му пряко подчинени, а със закон от 1862г. са образувани 7министерства в съвременния смисъл на този термин. Начело на армията, основаваща се върху наборна служба (закон от 1862г.), стои Министерството на войната. Организирането ѝ е поверено на един французин - подполковник Иполит Монден. През 1866г. тя наброява 16 бригади и 14 артилерийски батареи, около 86 хиляди войници (при население, наброяващо милион и триста хиляди души) и това я превръща в първата истинска армия на Балканите. Точно тя позволява на Михайло да осъществи мечтата на своя баща: изтеглянето на всички турци от цялата сръбска територия.
След 1830г. османците запазват своите гарнизони в седем крепости, между които са и Белград, Шабац, Смедерево, Ужице. Още при завръщането си на власт през 1859г. Милош поисква отново те да напуснат страната му. Впрочем през юни 1862г. близо до чешмата „Джукур“, в сръбско-османския квартал Дореол в Белград, едно сръбско момче е убито от войник от крепостта. Цялата столица е обхваната от негодувание и нещата висят на косъм от избухването на война между Сърбия и Турция. Но Великите сили се намесват и след дълги преговори през април 1867г. се стига до изтеглянето на османците от крепостите.
Колкото до авторитаризма на княза, той все пак го облича в известна конституционна форма, тъй като вече свиква редовно Скупщината, макар че там се сблъсква с опозицията, която твърди, че защитава принципите на западния либерализъм. Така се оформят две политически партии: „консерваторите“, начело с Илия Гарашанин, които подкрепят Михайло, и „либералите“, често принудени да отиват в изгнание, за да избегнат преследванията и разполагащи с вестници в чужбина. Към тях се прибавят и неизбежните конспирации на рода на Карагеоргевичите. Една от тях успява: на 29 май 1868г. княз Михайло е повален от револверните изстрели на техните привърженици в парка Кошутняк, близо до Белград.