Великите сили и Източният въпрос, 1798 - 1874г.

	Източният въпрос:

	Условен термин, използван в науката, литературата и публицистиката, с който се обозначават международните противоречия от ХVІІІ до началото на ХХ в., свързани с разпадането на Османската империя и съперничеството на Великите сили за подялба на нейните владения. В по - широк план Източният въпрос може да се разглежда и като въпрос за борбата между Великите сили за надмощие на Изток (в този случай понятието Ориент обхваща доста по-широк периметър извън територията на Османската империя, като засяга и страни, намиращи се твърде далеч от нея. Но същността на проблема се корени в самата империя, понеже именно от нейното състояние и международно положение зависело налагането на влиянието на една или друга велика сила и в земите на изток (в Иран, Афганистан и др. ) или на юг (в Северна Африка и Арабския полуостров) от Османската държава.
	Източният въпрос възникнал през втората половина на ХVІІІ в., когато империята се намирала в състояние на дълбока вътрешнополитическа криза, която се отразила и на международното положение. Тази криза стимулирала зараждането на балканското националноосвободително движение и активизирала политиката на държавите, заинтересовани от отслабването и дори изтласкването на османците от Европа. Въпросът за османското наследство бил от изключителна важност за многонационалната православна Руска империя, която от началото на ХVІІІ в. била в непрекъсната възход и разширявала територията си неведнъж за сметка на османските владения. Ето защо Русия станала най-значим фактор, от който до голяма степен зависело развитието на Източния въпрос. Това превърнало руско-турските войни от втората половина на ХVІІІ в. и ХІХ в. в основни събития, маркиращи това развитие. Това са войните от 1768 - 1774г. (мирът от Кючук Кайнарджа), войната от 1787 - 1791г. (Яшки договор), войната от 1806 -1812г. (Букурещки мир), от 1828 - 1829г. (Одрински мир), Кримската война от 1853 - 1856г. (Парижки договор) и Руско - турската война от 1877- 1878г.( Санстефански предварителен договор).	
	През първата половина на ХІХ в. Русия почти напълно доминира в Източния въпрос. След разгрома на Наполеонова Франция тя добива явно надмощие в политическия живот на Европа. По нейна инициатива през 1815г. се създава т. нар. Свещен съюз на европейските короновани особи.
Главните руски съперници на Балканите – Великобритания, Франция и Австрия, ангажирани със своите вътрешни проблеми, нямат възможност да й се противопоставят. Това развързва ръцете на руския цар, който чака само удобен повод да нанесе своя удар срещу Турция. Така се стига до Одринския мир (1829 г.) и Гърция получава статут на автономно княжество. Такъв статут по същия договор получава и Сърбия. Почти по аналогичен начин извоюват своята автономия и двете румънски княжества - Влашко и Молдова. В края на периода се засилва влиянието на западните държави и през 1840 и 1841г. вследствие от подписаните Лондонски конвенции Русия се отказва от някои от привилегиите, получени с договора от Ункяр Искелеси.
Вторият период обхваща годините 1856-1882 и се характеризира с нарастване влиянието на Англия, Франция и Австро-Унгария за сметка на това на Русия.
	Всяка една от великите сили има своите успехи и в повечето случаи неудачи в балканската си политика. Всяка една от тях е в постоянна игра с останалите, влизайки в съюз или противоречие. Почти винаги Русия е тази, която е предизвиквана към действие, но и тя е тази, която е най-близо до спорните райони. Съперничеството е перманентно, но също така и сътрудничеството в постигането на конкретни цели. В различен период от време всяка една от силните държави за повече или по-малък период от време постига някой от стратегическите интереси (Франция успява в Египет, както и във финансовото подчиняване на Османската империя, Англия - в Кипър, Австро-Унгария получава Босна и Херцеговина, а Германия – възможности за промяна на турската инфраструктура, войска и участие в банките). Русия като най-активен и заинтересован участник в Източния въпрос също за кратко постига важни за нейните стратегически интереси цели. Единственият случай, когато Русия получава и за по-малко от десетилетие променя и задържа статуквото в най-важния за нея въпрос - проливите, е свързан с Ункяр-Искелеския договор от 1833 г. Уникалната възможност да бъде единствената държава с привилегии за преминаване през Босфора и Дарданелите обаче след седем години е отменена с Лондонските протоколи, които поставят началото на откритата европейска намеса в Османската империя. За близо три месеца (от март до юни 1878 г.) Петербург се радва на друга своя мечта - създаването на голяма славянска, християнска държава на Балканите. Сан-Стефанска България е кулминация на руската панславистка идея, но в дисонанс с официалните и неофициалните споразумения с държавите от Западна Европа. Това предопределя и краха на тази идея на Берлинския конгрес. В динамично променящите се конфигурации на великите сили съперничеството между Русия и останалите велики сили по въпросите на източните дела, особено през първата половина на ХІХ в., е перманентна.
Що се отнася до Великите сили, те отново включват Франция в европейското семейство, като на 13 юли 1841 г. подписват в Лондон конвенция за Проливите, по силата на която в мирно време те остават затворени за всички чуждестранни военни кораби. С този документ се слага край на руската хегемония, установена с договора от Ункяр Искелеси (1833 г.), и се полагат основите на ново равновесие в Близкия Изток: на Русия се дава Черно море, а на Англия - източната част на Средиземно море. Колкото До „болния човек”, той излиза от тази криза още по-отслабен, защото една от най-богатите му провинции - Египет - започва да се откъсва от империята.	
На Парижката конференция през 1856 г. страните победителки диктуват на Русия много тежки и дори унизителни условия за мир, а договорът е тежък удар за Русия. Държавите – победителки установяват пълно надмощие в международните отношения. Те създават ефикасна бариера за предотвратяване на евентуални по-нататъшни опити на Русия за едностранно вмешателство на Балканите. Това според тях може да се постигне чрез реформиране и модернизиране на Османската империя, като по този начин се запази и укрепи нейната цялост. Затова и всяка проява на революционно начинание, насочено към промяна на статуквото в Турция се възприема с подозрението, че то е руско дело. Това е причината западните съюзници от Кримската коалиция да са настроени отрицателно срещу всички бунтовни прояви в империята.
Русия преживява тежко поражението си в Кримската война. Скоро след това цар Николай І починал и новия цар Александър ІІ получава тежко наследство – вътрешна разруха и международна изолация. Всичко това принуждава царя и неговото правителство да набележат цялостна реформена програма за вътрешно преустройство на Руската империя. Царуването на Александър ІІ е обременено от кошмара на Кримската война. Затова и неговият външнополитически курс се отличава с подчертана умереност и сдържаност. Главна цел на руското правителство през следващите години е да се преодолеят ограниченията на Парижкия договор, да преодолее международната изолация на Русия и да възстанови нейния престиж на велика сила. Тази цел се отразява и на руската политика по Източния въпрос.
	ОИ затъва все повече в кризисно състояние. Всяка от ВС искат да заграбят по-голяма част от наследството, оставено от „болния човек” на Европа. 
Султанът има все по - големи проблеми с прииждащите мамелюци, все по - трудно се справял с нападките им.
	През 1804 година Мехмед Али прогонва мамелюците от Кайро, а на следващата година Високата порта го назначава за паша на Египет. Тъй като вълненията сред мамелюците продължават, той свиква водачите им и по негово нареждане четиристотин и осемдесет от тях са избити на 1 март 1811 г. Така той става пълновластен господар на страната. Като реформатор той създава модерна армия с помощта на френския капитан Селв, превърнал се в Сюлейман паша.
	През 1825 г. помага на султам Махмуд II и еничарския му корпус срещу разбунтувалите се гърци.
Като отплата за намесата си Мехмед си издейства от султана указ, с който синът му Ибрахим е назначен за управител на Морея. Но създаването на гръцката държава през 1830 година прави невалидно това назначение, затова той иска да получи Сирия за компенсация. Султанът отказва, предлагайки Крит, където и бездруго Ибрахим вече се е намесил през 1821 година. Един ферман от началото на 1832 г. присъединява острова към Египетския пашалък. Но това не задоволява Мехмед Али и при един нов конфликт по повод на Сен Жан д'Акр той се решава да скъса със султана. Тази турско - египетска криза се превръща в европейска. Започва спор между ВС, всяка от тях иска да е облагодетелствана от събитията в ОИ.
	Добре осведомен за съперничествата между ВС и изпълнен с прекалено доверие към туко-що назначената армия, през април 1839 г. сълтанът нарежда на войските си да навлязат в Сирия. Ибрахим прегражда пътя му. На 24 юни 1839 г. нанася огромно поражение на османците в битката при Аинтаб. По - късно с. г. Махмуд умира внезапно, а Инстамбул капитулира пред победителя.
	За новия султан Абдул Меджид I не се знае нищо друго, освен че е едва шестнадесетгодишен, когато се възкачва на престола и Европа сякаш вече предвижда рухването на империята. Великите сили реагират бързо. На 27 юли с. г. с колективно подписана нота Англия, Русия, Франция, Австрия и Прусия изискват от султана „да не предприема никакви преговори (с Мехмед Али) без тяхно участие”. Така се слага спирачка на амбициите на пашата.
Недоволен от тези решения, Мехмед Али влиза в настъпление. Води сражения с Англия и Франция.
	Разчитащ само на собствените си сили, подхваща мирни преговори с англичаните: пашата се съгласява да се откаже от Сирия, връщайки я на османския флот, но настоява да си запази Египет като наследствено владение. На 1 юни 1841 г. Мехмед Али е признат за управител на Египет от ВП, с право да предава титлата си наследство.
	Що се отнася до Великите сили, те отново включват Франция в европейското семейство, като на 13 юли 1841 г. подписват в Лондон конвенция за Проливите, по силата на която в мирно време те остават затворени за всички чуждестранни военни кораби. С този документ се слага край на руската хегемония, установена с договора от Ункяр Искелеси (1833 г.), и се полагат основите на ново равновесие в Близкия изток: на Русия се дава Черно море, а на Англия - източната част на Средиземно море. Колкото До „болния човек”, той излиза от тази криза още по-отслабен, защото една от най-богатите му провинции - Египет - започва да се откъсва от империята
	Войните на Прусия и появата в резултат на тях обединена Германия като велика сила в Централна Европа коренно променят съотношението на силите в международните отношения. Франция и Австрия – едни от главните руски съперници в Източния въпрос, са силно омаломощени и извън строя. Кримската коалиционна политическа конфигурация на силите фактически преустановява съществуването си. Създалата се нова политическа обстановка създава условия за ново динамизиране на Източния въпрос.
Франция понася болезнено последиците от поражението си във войната срещу Прусия. Още след подписването на Франкфуртския мирен договор през май 1871 г. тя започва усилено подготовка за реванш. Във връзка с това френската дипломация полага усилия да си осигури надеждни съюзници. В Париж най-много разчитат в това отношение на Англия, Русия и Австро - Унгария.
Плодотворните резултати от руско-германското сътрудничество до 1871 г. чрез Източния въпрос дават основание на Бисмарк да се надява, че и занапред ще може да разчита на Русия като тилна опора и заслон, охраняващ Германия от враждебни коалиции в процеса на нейната консолидация като велика сила на континента.
	Въстанието в Босна и Херцеговина се посреща по различен начин от участниците в конфликта. В Берлин например то предизвиква едва сдържано задоволство, в Париж и Лондон - сериозно безпокойство, а в Петербург се посреща с голяма тревога. Руската дипломация незабавно предприема енергични действия за бързо мирно уреждане на конфликта. Целта е на всяка цена да се предотврати евентуален двустранен сблъсък с Турция. Руските дипломатически инициативи в това отношение се провалят една след друга.
Възникването на кризисна ситуация във връзка с Източния въпрос създават благоприятни възможности за активизирането на националноосвободителното движение на балканските народи и особено българското. Пряк резултат е Априлското въстание от 1876 г.
	От декември 1876 г. нататък българският въпрос заема централно място не само в разгарящата се общобалканска криза, започнала с гръмването на една пушка в Невестино, но и в многовековния Източен въпрос.От нищо или почти нищо, България става „всичко” по отношение на противопоставяне, сближаване или компромис в дипломатическия свят преди, по време и след войната от 1877-1878 г.
Между Одринското примирие (17 януари 1878 г.) и Санстефанския мирен договор (17 февруари 1878 г.) стават важни промени в баланса на политическите и военностратегически сили в източната част на Балканите. На 17 януари 1878 г. на турските пълномощници в преговорите е връчен ултиматум , че ако Турция не приеме руските условия, ще има атака над Цариград. В Санстефанския мирен договор почти изцяло влизат руските условия. С него се създава и регламентира държавата България. Усилията на руската дипломация да запази завоюваното с толкова много кръв в Сан Стефано среща съпротива от другите велики сили , а също и от някои среди от руската дипломация като граф Шувалов, руски посланик в Лондон, който предупреждава, че Русия може да изпадне в изолация и да се доближи до обстановката да Кримската война от 1853 г. Най-ярък израз на намаленото руско влияние е незачитането от страна на Великите сили на Санстефанския мирен договор (3 март 1878 г.) и фактът, че Русия, макар и победител във войната с Османската империя, трябва да приеме клаузите на Берлинския договор. Възползвайки се от упадъка на Османската империя, Англия налага властта си над о. Кипър (1878) и окупира Египет (1882), Австро - Унгария окупира Босна и Херцеговина (1878), а Франция анексира Тунис (1882).
	
Изводи: 

1. В Източния въпрос стратегическите цели и перманентно променящи се конкретни задачи предопределят многообразието на съюзи. В тези случаи сътрудничеството, както и съперничеството между партньорите се проявява в различна степен и форма.
2. Взаимоотношенията между основните групи участници (Великите сили, Османската империя, регионалният балкански фактор) определят приоритетите, характера и степента на зависимост между тях. 
3. Политическата толерантност под различна форма намира място в еволюцията на Източния въпрос, но най-вече в рамките на Османската империя.
4. Външната толерантност като проява и процес в международните отношения перманентно е подлагана на изпитание. Нарушаването на държавния суверенитет и намесата във вътрешната политика на Османската империя, водещо до драстична промяна на нейното териториално статукво е ярко доказателство за това. “Болният човек край Босфора” въпреки това съумява в продължение на близо век да лавира и отстоява изтъканата от контрасти и противоречия империя.
5. Резултатът от многообразните и като цяло противоречиви процеси на Балканите, които определят същността на Източния въпрос, е, че те отново са разделени неправомерно и отново толерантното поведение и моралните ценности остават повече в рамките на фразеологията, отстъпвайки на прагматизма и грубия цинизъм.